När jag lämnade Sebastian i Marocko tänkte jag åka direkt till Paris-
-men jag var tvungen att diskutera underhållet med Bridey i London.
Vi träffades i biblioteket på Marchmain House.
Är min brors relation med den här mannen osund?
Nej, det tror jag inte.
De är bara två olycksbarn som har funnit varandra.
-Han är kriminell, sa du. -En kriminell typ.
Han har suttit i militärfängelse och fick avsked efter krigsrättsutslag.
-Och Sebastian super ihjäl sig. -Alkoholen försvagar honom.
Han har inte delirium eller skrumplever.
Han har hittat en kamrat som han tycker om och en plats som han vill bo på.
Då måste han få ett underhåll, som du föreslog.
Skulle du vilja måla av det här huset? Min far vill ha det gjort.
En bild av framsidan-
-en av baksidan, från parken.
En av trappan och en av salongen. Fyra små oljemålningar.
Jag känner inga målare. Julia säger att arkitektur är din specialitet.
Det skulle vara ett nöje.
Huset ska rivas. Far tänker sälja det. De ska bygga ett höghus.
Vi kan inte hindra dem från att behålla namnet.
-Så sorgligt. -Visst är jag ledsen...
-Är det bra rent arkitektoniskt? -Det är bland de vackraste hus jag vet.
Det ser inte jag. Jag har alltid tyckt att det var fult.
Dina målningar får mig kanske att ändra uppfattning.
Jag började i salongen.
De ville flytta möblemanget, som hade stått där sen huset byggdes.
Jag ritade perspektivet med blyerts-
-men tvekade att börja måla, likt en dykare vid vattenbrynet.
När jag väl vågade mig i kände jag mig viktlös och upprymd.
I vanliga fall målade jag långsamt och noggrant.
Den eftermiddagen och följande dagar arbetade jag snabbt och säkert.
Efter varje parti stannade jag upp-
-rädd för att börja på nästa, som en spelare som tror att turen ska vända.
Bit för bit, minut för minut, växte tavlan fram.
Det fanns inga svårigheter. Ljus och färger smälte samman till ett.
Varje penseldrag föreföll att alltid ha funnits där.
-Får jag stanna här och titta? -Ja.
Bara du inte pratar.
Det var min första beställning.
Jag kämpade mot klockan, för byggarna väntade på att börja riva.
Trots, eller kanske tack vare det-
-för jag arbetar alltid för länge med alla tavlor och ändrar i onödan-
-så är målningarna av Marchmain House mina favoriter.
Det var tack vare dem som jag slog in på det som är mitt yrke.
Det måste vara härligt att kunna göra det där.
-Jag är trött. -Det förstår jag.
-Är den klar? -Nästan.
Jag får gå igenom den igen i morgon.
Vet du att det snart är middag? Det finns ingen som lagar mat längre.
Jag kom i dag. Jag anade inte hur långt förfallet hade gått.
Tar du med mig ut på middag?
Visst.
Åh, tack! Jag går och byter om!
Vi slank ut bakvägen och gick till Ritz.
-Har du träffat Sebastian? -Ja.
Han kommer inte hem ens nu.
Jag visste inte att du förstod så mycket.
Jag älskar honom mer än någon annan.
Det är sorgligt med Marchers.
Vet du att de ska bygga ett höghus och att Rex vill ha takvåningen?
Typiskt honom! Stackars Julia, det var droppen.
Han förstod ingenting. Han trodde att hon ville bo kvar i huset.
Allt har tagit slut så plötsligt.
Pappa har varit väldigt skuldsatt, så han var tvungen att sälja Marchers.
-Vad händer med dig? -Jag har fått en massa förslag.
Tant Fanny Roscommon vill att jag bor med henne-
-och Rex och Julia talar om att bo på Brideshead.
-Kommer inte din far tillbaka? -Vi trodde det, men nej.
De har stängt kapellet på Brideshead.
Bridey och biskopen.
Mammas själamässa var den sista mässan som hölls där.
När hon var begravd, kom prästen in.
Jag var där ensam. Jag tror inte att han såg mig.
Han la altarprydnaden i sin väska.
Sedan brände han ulltussar med helig olja och slängde askan utanför.
Han tömde vigvattnet, blåste ut ljuset i det allra heligaste-
-och lämnade tabernaklet öppet och tomt-
-som om det hädanefter alltid skulle vara långfredag.
Det här är väl helt obegripligt för dig, din stackars agnostiker.
Jag stannade tills han gick.
Plötsligt fanns det inget kapell längre.
Bara ett rum med besynnerliga dekorationer.
Jag kan inte beskriva hur det kändes.
Har du deltagit vid Tenebrae någon gång?
l så fall hade du vetat vad judarna tycker om sin helgedom.
Quomodo sedet sola civitas...
Det är en underbar mässa. Du borde lyssna på den.
-Försöker du få mig att konvertera? -Nej, det är slut med det.
Vet du vad pappa sa när han blev katolik. Mamma berättade det.
"Du har återfört min familj till deras förfäders tro."
Pompöst, eller hur? Folk reagerar olika.
Familjen har inte varit så trofast.
Han är borta, och Sebastian och Julia likaså.
Men Gud låter dem inte vara borta länge.
Minns du berättelsen mamma läste första kvällen Sebastian blev full?
Den där hemska kvällen.
-"Fader Brown"? -Ja. Han sa något i stil med:
"Jag fångade honom, tjuven"-
-"med en dold krok och en osynlig lina"-
-"som är så lång att den räcker till världens ände"-
-"men jag kan föra hem honom med ett ryck i linan."
Det är första gången jag blir bjuden på restaurang ensam.
Vet du vad Julia sa när hon hörde att Marchmain skulle säljas?
Hon sav "Stackars Cordelia får inte ha sin debutantbal här."
Jag skulle ha varit hennes brudtärna, men så blev det ju inte heller.
På Julias bal fick jag sitta i ett hörn med tant Fanny i en timme.
Hon sa till mig: "Om sex år får du allt det här."
Jag hoppas att jag har ett kall.
-Jag vet inte vad det betyder. -Då kan man bli nunna.
Är man inte kallad, går det inte, hur gärna man än vill.
Är man kallad, kommer man inte ifrån det, hur mycket man än hatar det.
Bridey tror att han är kallad, men det är han inte.
Förr trodde jag att Sebastian var det, och hatade det...
...men jag vet inte längre.
Allting har förändrats.
Du kommer att bli förälskad.
Det hoppas jag verkligen inte.
Skulle jag kunna få en sån där mumsig maräng till?
Mitt tema är minnet:
Den bevingade skara som svävade över mig en morgon under kriget.
Minnena, som är mitt liv, för det enda säkra är det förflutna-
-bär jag alltid med mig.
I nästan tio döda år efter kvällen med Cordelia-
-bars jag längs en väg som utåt sett var full av förändringar-
-men aldrig, förutom när jag målade-
-levde jag som jag gjorde under min vänskap med Sebastian.
Jag blev arkitekturmålare.
Med tiden började jag sörja något jag hade upplevt i Marchmain House.
Lidelsen och övertygelsen om att allt inte skapats av människohand.
Med ett ord - inspirationen.
Jag for utomlands på jakt efter det bleknande ljuset.
Jag tog mig långsamt fram genom Mexiko och Centralamerika.
Under svåra vedermödor och ibland i fara-
-gjorde jag de första teckningarna till "Ryders Latinamerika,"
Jag höll inte kontakten med England-
-och hade ingen bestämd resrutt. Merparten av min post nådde mig inte-
-och resten lades på hög tills det blev för mycket att plöja igenom.
Men trots isoleringen och den långa vistelsen i en främmande värld-
-så förblev jag densamme, en del av mig själv som låtsades vara hel.
Jag lämnade upplevelserna bakom mig med mina kläder-
-och återvände till New York, densamme som när jag for.
Ritchie!
Jag har bokat en svit i namnet Ryder.
-Har min fru anlänt än? -646, 647... Mr och mrs Charles Ryder.
Er fru har checkat in. Skriver ni in er i resandeboken?
Er fru gick ut tidigare. Hon hälsar att hon återkommer efter lunch.
Tack, sir. God kväll.
-Du har inte läst mina brev. -Några kom på villovägar.
Jag minns att du berättade att påskliljorna var underbara-
-och att den nya barnflickan var en pärla-
-men inte att du döpt din nya bebis till Caroline. Varför gjorde du det?
Efter Charles, naturligtvis.
Bertha Van Halt blev gudmor. Jag tänkte att hon skulle ge en fin present.
Vad tror du hon gav?
Bertha Van Halt är en snåljåp. Vad då?
Ett presentkort på en bok för 15 shilling.
-Nu när Johnjohn har ett syskon... -Vem?
Din son. Du har väl inte glömt honom också?
-Varför kallar du honom det? -Han hittade på det själv.
Nu när Johnjohn har ett syskon-
-så borde vi inte skaffa några fler på ett tag, eller hur?
Som du vill.
Johnjohn pratar så mycket om dig.
Han ber för dig varje kväll.
Jag hoppas att du uppskattar min självkontroll.
Självkontroll?
Att jag inte ställer några besvärliga frågor.
Jag har haft av visioner av yppiga halvblodsindianskor sen du for.
Men jag har bestämt mig för att inte fråga.
Och det har jag inte gjort.
Det passar mig.
-Ska jag göra mig i ordning för natten? -Nej, inte riktigt än.
Du har inte förändrats ett dugg.
Nej, jag är rädd för det.
-Vill du förändras? -Det är det enda beviset på liv.
-Då kanske du slutar att älska mig. -Den risken finns.
Charles? Du har väl inte slutat älska mig?
Du sa ju själv att jag inte har förändrats.
Jag börjar tro att du har det. Jag har inte förändrats.
Nej, jag märker det.
-Var du rädd för att träffa mig i dag? -Inte det minsta.
Undrade du inte om jag hade blivit kär i någon annan?
-Har du det? -Det vet du att jag inte har.
Har du?
Nej. Jag är inte förälskad.
Förbannade centralvärme!
Ska vi släcka?
Trädgården börjar arta sig.
Buxbomen du planterade växte tolv centimeter förra året.
Dina nya bilder är vackra på ett olycksbådande sätt-
-men de är inte riktigt din stil.
Vi har en utmärkt kock för närvarande.
Du kommer att bli imponerad.
Det är precis som förr.
-Jag oroar mig inte längre. -Bra.
Jag var rädd för att två år skulle ha gjort stor skillnad.
Nu vet jag att vi kan ta vid där vi slutade.
När då?
Vad då? När vi slutade med vad då?
När du reste, förstås.
Var det inte något annat strax innan det?
Det tillhör det förgångna.
Det betydde ingenting. Det var aldrig...
-Det är glömt. -Jag bara undrade.
Så vi är tillbaka där vi var när jag for utomlands.
Vi började dagen där vi hade slutat två år tidigare:
Med min fru i tårar.
Hallå? Hallå?
I garderoben, tack.
Charles! Jag organiserar festen i kväll.
Julia? Celia här. Celia Ryder.
Så underbart att du är med ombord! Vad har du haft för dig?
Kom och ta en cocktail i kväll och berätta. Bra! Då ses vi.
-Vilken Julia? -Mottram. Har inte sett henne på...
Jag hade inte träffat Julia sen min första utställning-
-där de fyra tavlorna av Marchmain House gjorde stor succé.
Det var min sista kontakt med familjen Flyte.
Våra liv, som varit så nära förbundna i några år, gled isär.
Sebastian var fortfarande utomlands.
Det sas att Rex och Julia var olyckliga.
Rex hade inte lyckats lika bra som väntat.
Jag såg dem i Tatler ibland, men vi levde i skilda världar.
-Vad får det lov att vara? -Whisky och soda, ingen is.
Sodan är tyvärr iskyld.
-Vattnet också? -Ja, sir.
Det får gå.
-Charles! -Hej!
Jag hörde att du var här. Celia ringde mig.
-Så förtjusande. -Gör du mig sällskap på en drink?
-Vad gör du? -Väntar. Min jungfru packar upp.
Hon har varit hemsk sen vi for. Hon klagar på hytten.
Jag tycker att den är rena lyxen.
Han gav mig en kanna med kylt och en med kokande vatten.
Jag blandade dem till rätt temperatur.
Jag ska lägga på minnet hur ni vill ha det, sir.
-Vad önskas, frun? -En varm choklad.
Jag träffar aldrig dig eller någon jag tycker om. Jag vet inte varför.
-Vad har du gjort i Amerika? -Vet du inte? Jag berättar någon gång.
Jag har varit så blåögd. Jag trodde att jag var kär, men det blev inget.
-Vad har du haft för dig, Charles? -Jag har målat.
Provat på olika stilar. Jag har just återvänt från en resa.
-Var har du varit? -Mexiko och Centralamerika.
Jag behövde komma bort, jag började bli slapp.
Det låter spännande. Får jag se bilderna?
Celia ville att jag skulle sätta upp dem i hytten, men det kunde jag inte.
Nej. Är Celia fortfarande lika vacker? Hon var stiligast i hela vår årskull.
-Hon har inte förändrats. -Det har du.
Du är så smal och sträng. Helt olik den söte pojken Sebastian tog hem.
Hårdare, också.
-Och du är mjukare? -Ja, jag tror det.
Och tålmodigare.
-Och mer sorgsen. -Ja, mycket mer sorgsen.
Min fru var på sprudlande humör när jag återvände två timmar senare.
Där är du ju! Hur ser det ut?
-Du måste byta om. Var har du varit? -Jag har talat med Julia Mottram.
Känner du henne? Visst, du kände hennes bror. Hon är så glamourös!
-Hon beundrar dig också. -Hon var en av Boys flickvänner.
-Det är inte möjligt. -Det påstod han.
Har du funderat på hur gästerna ska äta kaviaren?
Ja. Det är olösligt.
Man kan ju ta de här.
Folk kommer alltid på hur de ska äta på fester.
Minns du när vi åt räkor med en papperskniv?
Älskling... Det var samma kväll som du friade.
Jag vill minnas att det var du som friade.
Samma kväll som vi förlovade oss, då.
Du har inte sagt hur du tycker att det ser ut.
-En filmskådespelares dröm... -Just det!
Jag tror att du skulle vara bra på att göra dekorer till filmen.
Jag har bjudit in två Hollywood-magnater.
Lova att du talar med dem.
-Här kommer jultomten! -Är allt som det ska?
Vi beundrade just er svan.
Om ni följer med till kylrummet, kan jag visa er ett helt menageri.
-Toasten till kaviaren är på väg. -Hörde du det, Charles? Toast!
Du tycker visst inte om svanen. Det var rart av pursern att göra sig besvär.
Hade den varit vanlig i 1500-talets Venedig, hade det låtit annorlunda.
Då hade den haft en något annorlunda form.
Hej! Vad trevligt att ni kunde komma.
Vilken vacker svan!
-Det ser ut att bli storm. -Hur kan ni vara så gräslig?
-Så här stora fartyg påverkas väl inte? -Vi kan bli lite försenade.
-Man blir väl inte sjösjuk? -Jag blir alltid sjösjuk.
Det tror jag inte på. Han är bara sadistisk.
Jag ska visa ett foto på barnen. Charles har inte sett Caroline än.
Jag hade inga vänner, men jag kände en tredjedel av dem-
-och pratade på bäst jag kunde-
-men jag undrade hela tiden när Julia skulle dyka upp.
Jag har velat göra det en lång stund.
Ni vet säkert inte hur många droppar per minut.
Det gör jag. Jag har räknat.
-Jag har ingen aning. -Gissa!
Sixpence om ni har fel 2 shilling och sixpence om ni har rätt.
Tre.
Ni var mig en klipsk en. Ni har också räknat, eller hur?
Vad tror ni om det här, då? Jag är född och uppvuxen i England.
Det här är första gången jag är på Atlanten.
Ni flög över. Ni kom den andra vägen, över Stilla havet.
Ni är verkligen klipsk! Jag har tjänat en rejäl slant på den frågan.
Det är bäst att jag sätter fart.
Tjingeling.
Men Julia dök aldrig upp.
Ljudet från 20 personer i det lilla rummet var öronbedövande.
Det här är mr Kramm från International Films.
Så det är ni som är mr Charles Ryder.
Pursern säger att det blir dåligt väder. Vad vet ni om det?
-Mindre än pursern. -Jag förstår inte vad ni menar.
Jag vet mindre om det än pursern...
...och träffas varje halvtimme i flera dagar!
Jag uppskattade vår pratstund. Hoppas att det är den första av många.
Kära Celia, ta med dig din distingerade man till min tillställning på tisdag.
Hur kändes det att träffa Celia efter två år?
Jag hade känt mig som en brud på nytt-
-men Celia har å andra sidan aldrig riktigt lagt av sig brudslöjan.
-Julia kom inte. -Nej. Hon ringde.
Jag hörde inte riktigt vad hon sa, men det var något om en klänning.
Det var nästan tur, det var alldeles proppfullt.
Det var en lyckad fest, eller hur?
Avskydde du det hemskt mycket? Du uppförde dig exemplariskt.
-Vem var din rödhårige vän? -Ingen jag kände.
Så märkligt... Sa du något till mr Kramm om att arbeta i Hollywood?
-Självfallet inte. -Du är så besvärlig.
Man kan inte bara stå och se distingerad ut och lida för konsten.
Nu äter vi middag. Vi sitter vid kaptenens bord...
Hoppas att vi hittar restaurangen, det är rena labyrinten.
Vi var ett dystert sällskap.
Inte ens min sällskapliga hustru lyckades hålla humöret uppe.
Var Celia än befinner sig så känner hon alla betydelsefulla människor.
Min jungfru försvann med alla mina klänningar.
Mitt mål är att förena...
...ingen skillnad på deras ideologier. Det handlar om personlighet.
Det som personligheten har skilt åt kan den också förena.
-Visst... -Men ni kände honom ju inte?
Nej, jag menade att han liknade kapten Foulenough.
Nu förstår jag. Han utgav sig för att vara er vän för att få gå på festen.
Nej, kapten Foulenough är en figur i en engelsk tidning.
Som er Karl Alfred.
För att rekapitulerav En bedragare tar sig in på er fest-
-och ni släppte in honom för att ni tyckte att han liknade-
-en påhittad figur i en serietidning?
-Håller ni inte med, mr Ryder? -Jo...
Vad är ord, när allt kommer omkring?
Det gick runt i huvudet på mig. Jag hade varit ensam för länge.
Jag kände mig som kung Lear eller som hertiginnan av Malfi.
Jag frammanade vattenmassor och orkaner och blev genast bönhörd.
Antingen är jag full, eller också är det sjögång.
Då är det dags för mig att säga god natt.
-Det är som i kung Lear. -Fast vi är var och en alla tre.
-Vad menar du? -Kung Lear, hertigen av Kent, narren...
Det är som det där förfärliga samtalet om Foulenough! Försök inte förklara.
Vi har visat att vi besitter brittisk självbehärskning.
Jag har ont i huvudet och är trött. Jag går och lägger mig.
-Följer du med, Julia? -Ja.
-Vill ni delta i tombolan? -Nej.
Men jag skulle gärna vilja ha lite mer konjak.
Är det du, Charles?
Jag mår illa. Jag visste inte att så stora fartyg kunde gunga så.
Kan du inte göra något? Kan du inte få något av läkaren?
Jag kallar på uppassaren, han har säkert något.
Jag sover i rummet bredvid, så stör jag dig inte.
De här har kommit till er. Var ska jag ställa dem?
Där borta någonstans.
-Något nytt om stormen? -Vinden har mojnat, men det är dyning.
Inget går upp mot dyning för passagerarnas trivsel...
-Det var inte många som åt frukost. -Ett ögonblick...
Kan ni leverera de här till lady Julia Mottrams hytt?
Och kan ni be barberaren att han kommer hit?
Tack...
Så förfärligt! Det är inte alls likt dig.
-Tycker du inte om dem? -Vad ska jag med rosor en sån här dag?
Lukta på dem.
De doftar inte alls.
-Vad åt du till frukost? -Vindruvor och melon.
-När får jag träffa dig? -Före lunch?
Jag är upptagen till dess med en massös. Är det inte lustigt?
Jag har bara fått massage en gång förut.
-Alla ombord beter sig som stjärnor. -Inte jag.
Hur förklarar du de pinsamma rosorna, då?
-Vi ses på däck kl. 12.30. -Du kanske inte känner igen mig.
-Vad menar du? -Jag får skägget avlägsnat.
Så förfärligt! Låter som en operation.
Får jag komma in?
Jag tänkte att de här skulle muntra upp dig.
Folk är så snälla.
Jag antar att du inte tänker gå upp.
Mrs Clarke är så snäll.
Strunt i det. Kom hit och skvallra då och då.
Ju mindre vi blir störda i dag, desto bättre, kära ni.
-Charles... Ditt skägg. -Ja, jag vet.
Så synd. Jag tyckte att det var så distingerat.